![](http://i.id24.bg/img/loader.gif)
ЗАРЕЖДАНЕ...
Чували ли сте легендата за произхода на родопския химн "Бела съм, бела, юначе"? | ||||||
| ||||||
Безспорно песента, прославила планината, е "Излел е Дельо хайдутин", но онази, която е определяна за неин химн е съвсем друга. Корените на легендата за произхода на "Бела съм, бела, юначе" откриваме в тъмните времена, когато еничарският корпус на Османската империя е в разцвета си, а българите са принудени да бъдат гурбетчии, за да изхранват семействата си. В онези времена най-страшното за родопските земи било хората да бъдат потурчени, а селата – опожарени, съобщиха от Българска история. Преданието разказва за едно от многото родопски села, в които на пролет мъжете тръгвали с овцете си към Беломорието на гурбет, оставяйки жените и децата си сами. Така един ден, с по-възрастните от селото поел по дългия път и млад момък, който мечтаел да събере зестра, с която да може да поиска любимата си от родителите ѝ. Те винаги били двамата на мегдана, хващали се заедно на хорото и копнеели за деня, в който любовта им щяла да прерасне в многодетно семейство. Това, което те не подозирали обаче било, че в гората наблизо имало башибузуци, които само чакали селото да опустее от мъжете, за да го разграбят и да осквернят жените. За щастие, една възрастна и съобразителна жена ги забелязала и събрала всички моми. Завела ги високо в планината на връх Карлък (дн. Орфей), където ги скрила в една пещера. Там начернила лицата им с въглен и ги облякла в овчи кожи. Така красивите девойки заприличали на диви хора и щели да бъдат предпазени от заплахата, която била надвиснала над домовете им. По този начин минавали дни и седмици. Възрастната жена носела в пещерата храна и се грижела за момичетата, докато дошъл денят, в който техните близки се завърнали от гурбет. Когато обаче те отишли при любимите си, били отблъснати от техните вид и мирис. Всички побягнали от дивите жени с изключение на един. Един момък стоял на входа на пещерата и се взирал в очите им с надеждата да познае своята любима, за която не спирал да мисли през времето, в което те били разделени. В един миг неговият поглед се спрял на две очи, в които се таели също толкова любов и надежда. Тогава девойката пристъпила напред, изтрила лицето си и запяла: Бела съм, бела, юначе Бела съм, бела, юначе, цела съм светан йогрела. Един бе Карлък останал и той не щеше остана, /2/ ам беше в могла потънал. В моглона нищо немаше, сал едно вакло овчарче. /2/ и едно бело момиче. |
Трябва ли да се дадат повече права на районните кметове? | ||
Да (575) | 53% | ![]() |
Не (397) | 37% | ![]() |
Не мога да преценя (109) | 10% | ![]() |
За контакти:
тел.: 0700 45 024
novini@sofia24.bg